Hej, jeg hedder Pete Docter.
Jeg er instruktør på filmen.
Jeg hedder Bob Peterson, co-instruktøren.
Vi bliver tit spurgt, hvad der ligger til grund for filmen,
fordi det er et så bizart udgangspunkt,
at folk tænker: "Hvordan fik I overhovedet idéen?"
Jeg husker ikke alle detaljerne, men...
For at vi blev kickstartet
- ind i idéen om gamle mænd... - Ja.
...lavede du den tegning af en gammel mand med glade balloner,
bare en gammel sur mand, med de gladeste balloner.
Bare en gammel sur mand, med de gladeste balloner.
Sådan begyndte vi at snakke om den.
Vi faldt begge over, hvor interessante gamle mennesker er,
og at de har mange gode historier.
Det virkede som et godt tidspunkt at lave en historie om en pensionist.
Og så også idéen med at flygte fra det hele.
- Ja. - Sommetider
bliver man overvældet af folk,
interaktion og social akavethed...
- Ja. - For mit eget vedkommende,
som et nørdet barn, elskede jeg at flygte til mit værelse.
Så idéen med at flygte fra verden var noget,
det svævende hus udsprang af.
I drejebogen var vi inspireret af King Kong,
noget af musikken fra den
og stilen i de sort-hvide eventyrfilm.
Ja, vi kiggede meget på drejebøger fra 30'erne, 40'erne og 50'erne.
Faktisk fortalte John Hazelton, en filmoperatør her,
meget om de artefakter, man ser fra forskellige perioder.
Jeg synes, lyssætningsholdet gjorde et fantastisk arbejde
med at fange filmens tekstur.
- Ja, at den er grynet er fedt. - Ja, det slørede.
Vi kiggede på forskellige drejebøger, hvor filmrullerne ikke ville passe.
Det, de optog i marken,
er mere sløret end det, de optog i New York.
Det er hyleskægt den måde musikken springer rundt.
- Ja. - Ja, små stykker.
Vi legede med vilje med dårlig redigering,
for sådan optog vi det med Giacchino.
- Ja. - Uden forbindelse med billedet,
heltemodigt eventyr, mysterier, intriger, drama.
- Romantik. - Sat sammen har man...
- Ja. - Sæt det hele sammen.
Lidt småting: Teatret, hvor han afslører
monstret fra Paradisvandfaldet, er Presto teatret.
- Det er det nemlig. - Korrekt? Ja.
Og en anden lille ting,
er scenen hvor Muntz siger:
"Jeg vender ikke tilbage, før jeg gør!"
Havet af hatte er kun hatte.
Der er ingen mennesker under dem.
Det må have set sært ud fra hans vinkel.
Det havde været godt bonusmateriale
at se, hvordan det så ud fra hans vinkel.
Det er noget, Ronnie Del Carmen,
der er story supervisor, bidrog meget til.
Han havde en genial idé med overgange,
og det er for mig, sådan det må føles,
når man er helt opslugt af noget.
Unge Carl ser nyhederne, og uden at han bevæger sig,
ændrer verden sig, og han er inde i sit eget hoved,
og sådan føles det.
Det gjorde vi visuelt,
overgangen til ham, hvor han lader som om, han er Muntz.
Det ser man også andre steder i filmen.
Fortæl om titlen, Op.
Ja, tja, lad mig se.
Op kom vi på,
fordi den virkede meget gådefuld og spændende,
og den sagde ikke for meget, men var fængslende.
Det var den retning, Carl ville, men det, han måtte gøre,
var at komme ned på jorden og få kontakt med mennesker igen.
Der skulle også være håb i den.
Ja.
Det er sjovt at se det hus, hvor faldefærdigt det er,
indtil de reparerer det senere.
Det er bare så snusket.
Ja, og først byggede vi det til Carl, sådan som det ser ud senere i filmen.
Og så lavede vi en pinligt ren version, til da de bliver gift,
og så en forfalden og ødelagt version, og den bruger vi her.
Oprindeligt havde hun intet udstyr i huset.
Jeg kan huske, at vi fik en idé om,
at nogle af de ting hun bruger til at styre,
peger hen på de ting Carl senere bruger til at styre huset
og faktisk letter.
Det er samme sted i huset,
så der, hvor han sætter kaffemaleren op,
er lige der, hvor hun laver cyklen.
Rebet styrer hønen på taget,
præcis som det gør senere.
Scenen, hvor Ellie tager hjelmen af, og hendes hår stritter,
blev lavet på storyboard, og det er selvfølgelig nemt at tegne.
Men når det kommer til at lave den effekt,
så var det faktisk ret svært.
Når en historie fungerer, som denne forhåbentlig gør,
virker det ret usynligt og ligetil,
og man bruger de ting, som virker til
at være lavet til det øjeblik,
men det er forberedelser til ting, man vil have senere.
Som fortællere vidste vi, hvor vi var på vej hen,
og så gik vi tilbage og sagde:
"Hvordan kan vi kamuflere dette set-up,
"så man tror, det bare er der til det specifikke øjeblik, hvor hun siger:
"'Du og jeg er venner, her er en stift."'
Ja, og som du sagde, så kom det til sin ret flere gange.
Som på hans rejse på tepuierne, bare det at kunne se den ting
var bare endnu en påmindelse om, at hun også var med på rejsen.
At huset var deroppe og den grapesodavandskapsel på hans jakke,
var bare endnu en påmindelse om hende.
Var bare endnu en påmindelse om hende.
Se de tænder. Jeg elsker de kæmpe børnetænder.
Sådan er mine børn,
hvor de er unge nok til, at deres store tænder er vokset ud.
- Ja. Hun har tabt sine to fortænder. - Ja.
Voksentanden er kommet ud, den anden mangler stadig.
Og så er der mælketænder i siderne.
- Ja, hun er meget sød. - Hvad skulle du til at sige?
Det har jeg glemt, for jeg nyder...
Mine børn har også én kæmpetand.
Jeg synes, det lykkes at gøre hende virkelig sød.
- Det er pragtfuldt. - Ja, helt igennem.
Filmens design kom af historien,
og filmen handler om et hus, der svæver op i luften med balloner.
Der skal en speciel tilgang til
for at tro på det.
Ud af det voksede idéer om karikaturer,
og som produktionsdesigneren Ricky Nierva siger, opsplitning.
Så proportionerne er meget overdrevne og karikerede.
Tøjets tykkelse,
hvis man for eksempel ser på hendes bukser, hendes overalls,
er de temmelig tykke.
Men det passer til det generelle design.
Carls hus skulle også virke lille, hyggeligt og intimt.
Og bagsiden af det, det andet yderpunkt,
er hvor han kommer til Paradisvandfaldet,
og han har en storslået udsigt.
For alle, der har stået ved Grand Canyon
eller set sådanne smukke natursteder,
hvis det ligner en model,
eller man ser, det er lavet af flamingo,
så duer det ikke. Det vil ikke virke.
Så begge yderpunkter skal med.
En slags karikatur og enkelhed,
og samtidig evnen til at tage til de her steder, der virker så ægte,
at man næsten kan mærke vinden i ansigtet.
Her er vi,
i sekvensen "Married Life."
Det var en af de sekvenser,
jeg var mest bekymret for under produktionen,
fordi mellem, Bob, din originale tone,
manuskriptet, Ronnie og alle andre på fortællerholdet,
deres fantastiske storyboards, var bare... Det fungerede.
Vi lavede det, og folk blev endda
rørt over storyboardene og meget bevæget af det.
Jeg tænkte: "Hvis vi kan fange 50% eller 75%
"af det, der fungerer på boards, så bliver det en succes."
I sidste ende blev det bedre end boardene.
- Helt klart. - Det er rigtig smukt.
Mine overordnede instruktioner til kulisseholdet og lyssætning var,
at det skulle virke som om, det er Carls minder.
Det er ikke sådan, at vi følger efter ham,
selvom vi gør, det ses gennem hans eget minde
om hans liv med denne vidunderlige kvinde.
Så det ses måske lidt mere rosenrødt og idyllisk,
end det var dengang.
Var der ikke snak om at gøre det jordbrunt?
Godt vi ikke gjorde det.
Jeg er glad for, at det endte som
en stiliseret, farverig og mindeladet ting.
"Married Life", som sekvens, som vi snakkede om, startede...
Det var ret klassisk, man starter med et langt brev,
og man koger det sammen til det vigtigste.
Jeg har glemt hvem...
Der er et citat af en, der siger:
"Jeg havde ikke tid til at skrive et kort brev,
"så jeg skrev et langt et."
Det er sådan en idé: Man starter med al informationen,
ting skæres fra igen og igen,
indtil man har det absolut nødvendige.
Det er en hel livshistorie fortalt på fire-fem minutter
til en montage med musik.
Til en montage med musik.
Musikken her er selvfølgelig skrevet af Michael Giacchino,
den store komponist, vi arbejdede sammen med på filmen.
Et af vores første problemer med musikken
var at finde Ellies tema.
Vi hørte det tidligere, da vi så Ellie som lille pige.
Og vi hører det igen, når Carl kigger eventyrbogen igennem,
og da han er actionhelt.
Og da han er actionhelt.
Det spilles på forskellige måder.
Det var en måde at holde Ellie i live gennem filmen.
Hun er drivkraften i hele filmen,
så det var en af måderne, vi forsøgte af få hende med.
Et forløb, vi kæmpede meget med,
var, at Carl fortrød, at han først sent i sit liv
huskede: "Sørens også,
"vi drømte om at rejse, men fik aldrig chancen."
Det var svært at vise.
- Vi prøvede også at give ham skylden. - Altså Carl.
At det, der holdt dem tilbage, var hans skyld.
Vi følte, det var vigtigt, at han følte denne skyld.
Det endte med ikke at være så vigtigt.
Vi røg hele tiden tilbage til,
- at livet bare kom i vejen. - Ja.
- Hans liv kom i vejen. - Hvilket sker for os alle.
Ja, og Carls fejl er,
at han tolkede det, som noget han ikke fik gjort,
men hendes kloge ord var:
"Nej, du har gjort det. Du har levet et fantastisk liv."
Vi håber, det er tydeligt, at da hun giver ham eventyrbogen,
da hun ligger på hospitalet,
viser det: "Gå hjem og kig i den og se det vidunderlige liv
"og gå så videre til næste kapitel."
Han ser det ikke, før han er i Sydamerika.
Da vi designede filmen,
tænkte vi igen på at holde Ellie i live, vi tænkte:
"Lad os vælge nogle elementer i designet, der repræsenterer Ellie."
Så hun bliver repræsenteret af lyse farver, primært magentarød.
Man ser, at filmen er præget af magentarød.
Da hun dør, og Carl går ind i huset,
ser man den sidste rest af magentarød forsvinde,
og det bliver næsten et sort-hvidt billede
til allersidst.
Til allersidst.
Da hun er død, er der neutrale, kolde og falmende farver.
Uden Ellie er farven og lysten til livet forsvundet.
Da hun dør, og der klippes til kapellet
eller til kirken...
Det er faktisk den samme kirke, som de blev gift i, modellen.
Så klipper vi til huset.
Vi var endnu engang væk i en tåge,
vi prøvede at fange følelsen mere end virkeligheden,
følelsen af de øjeblikke.
Det fravær, tabet, der skaber tomhed.
Og det at han har ballonen, da han går derfra.
Det er virkelig rørende.
Der er talismaner, vi bruger i hele filmen,
og en af dem er den lille blå ballon,
der er i starten og vises gennem hele filmen.
Det her var en meget vanskelig scene.
Vi er lige kommet fra en meget følelsesladet del af filmen,
hvor han har mistet sin kone, sit livs kærlighed.
Nu er vi et sted,
hvor vi vil tillade folk at le,
for filmen skal til syvende og sidst være en komedie.
Så at komme tilbage til det var svært.
Og scenen med ham i sengen fangede det,
hvor han vågner,
og vi tydeligt ser, at hendes del af sengen er tom.
Med baggrund i hans surhed, stokken der pludselig dukker op,
og hans ryg der knækker,
varmes vi op til at føle:
"Det er i orden, jeg ler nu."
Derfor satte vi morgenmaden ind igen,
fordi vi følte, at hvis folk Io lidt af det,
så var det ikke dårligt.
Ja, morgenmad er utrolig sjovt, og jeg siger ikke hvorfor.
Men noget der er fedt er, at der er nogle ting,
som art-afdelingen var flinke nok til at tage med i klippene.
Det er ting fra vores bedsteforældres huse.
Ja, hvad siger I så.
I morgenmadsklippet, hvis man kigger i højre hjørne,
er der en mindetavle, hvor der står: "Livets Ur,"
og det var i mine forældres hjem, da jeg voksede op.
Jeg kan stadig sige det, for vi sad der,
og vi ville alle recitere digtet: "Livets Ur."
Og vi ville alle recitere digtet: "Livets Ur."
Det fik vi med. Der er et par andre ting,
som at husnummeret 18 var mine bedsteforældres husnummer,
og der er en fisker skåret i træ, som de satte ind.
- Det er sandt. - Det endte med at være
mere som en vikingefisker,
for at hylde
- den norske og danske historie. - Forfædre.
Nemlig.
Her afslører vi Carls nabolag,
og forandringen siden han og Ellie først flyttede ind.
Det ændrede vi også et par gange
under udviklingen.
Vi begyndte med en idé om,
at Carls hus var i midten af et indkøbscenter,
Dillard's ligger måske på den ene side,
og så en Putt-Putt eller noget andet på den anden side.
- Nå, ja. Han havde Diskokuglen. - Ja.
Der var Diskokuglen ved siden af, og en stor bowlingkegle
med helium i, som han brugte til at løfte huset,
- det var Diskokuglens bowlingkegle. - Nemlig. Vi brugte det.
Om natten gik han i seng,
og så kunne man bare høre dunk, dunk, dunk fra diskoteket ved siden af,
og hans seng bevægede sig rundt i rummet og lignende ting.
Det er sjovt. Er vi sindssyge?
Jeg ved det: "For sjovt, så ryger det."
Men faktisk kom vi hen et sted,
som var lidt velkendt,
- som om vi havde set det før. - Ja.
Det føltes også, som om faren næsten var ovre.
Man tænkte: "Hvis indkøbscentret er bygget,
"og hans hus har overlevet, hvad er så problemet?"
Så vi kom på et koncept.
Det er blevet skabt og har spredt sig mange forskellige steder i verden,
hvor man ser en kæmpemæssig bygning
og et lillebitte hus med en gammel mand, der nægter at sælge,
- selv for millioner af dollars. - Ja.
Igen brugte vi det flere gange,
det gav os den idé, at der er gået noget tid.
Det er en måde at fortælle publikum: "Nu er vi i nutiden,"
og også at han er en mand, der ikke slipper fortiden.
Så man lærer lidt om hans karakter, fordi han ikke vil sælge.
Carls nabolag
bygger på et indkøbscenter ikke langt herfra i Emeryville.
Bygger på et indkøbscenter ikke langt herfra i Emeryville.
Men sådan er det overalt, denne idé med...
Det kommer vist fra Italien.
Det skal forestille forskellige bygninger,
der er bygget sirligt sammen,
men det er rent faktisk ét stort varehus i forskellige farver.
Det skal se varmt og indbydende ud, men det er moderne og koldt.
Vi havde moderne navne som Laser Tan og Sushi Pronto,
og det stirrer alt sammen over gaden på Carl.
Sådan var det ikke, da han voksede op.
- Ja. Ja. - Her er gamle Robert.
Roberts fornavn var oprindeligt Lewis...
- Ja. ...da vi først skrev det.
Men så havde en Disneyfilm en karakter ved navn Lewis,
så vi tænkte: "Lad os adskille dem."
Vi kiggede os omkring og fandt på navnet Robert.
- Vi ændrede det til Anders And. - Ja.
Robert virkede godt, fordi det er lettere deskriptivt.
Hvad hedder det nu? Onomatopoietikon?
Det er vist mere Sisyfos end onomatopoietikon, men fortsæt bare.
Du skal ikke være slesk over for mig, hr.
Jeg aner ikke, hvad du snakker om.
- Fortsæt. - Det lyder,
som den måde Roberts figur er på.
Han kan ikke lade være at bevæge sig.
Han bygger på forskellige ting.
En er stemmeskuespilleren og den fantastiske animator, Pete Sohn,
som faktisk er den første... Han lavede første sekvens i filmen,
- som vi gennemgår om lidt. - Han lavede storyboardet.
Så lavede han noget designarbejde,
og han lavede testdialogen.
Han er rigtig sjov, og han satte tonen,
for hvad vi senere gjorde med Jordan,
som gjorde det til sin egen, og gjorde ham troværdig.
Vi kan lide, sådan som Jordan sluttede karakteren af.
- Ja. - Han var sjov at arbejde med.
Han kunne lide judo og var et barn.
Vi kiggede på ham, og bad ham om noget.
Så snakkede vi, for så at kigge tilbage,
så kravlede han rundt på lydisolatoren,
- og den væltede næsten. - "Åh, nej!"
Men det var sjovt at arbejde med ham.
Ja. Det var også fedt at arbejde med Asner.
Ed Asner var sej.
Han nød at være der. Han ville rigtig gerne arbejde med det.
Han troede på rollen og var bare sjov.
- Han fortalte historier indimellem. - Ja.
Det er en af jobbets gaver,
at vi får lov at arbejde med gode skuespillere, som vi som små så i tv.
Du er fra Minnesota, jeg er fra Ohio,
og vi sidder bare og siger: "Jeg elsker sløjfen, skat."
"Ed Asner!"
"Hej, hr. Asner."
Han drillede os og sagde: "Hvad vil du have?"
Han var gnaven over for os, men så bøjede han sig altid til sidst.
- "I to har gejst." - Ja.
- "Jeg hader gejst." - Ja.
Her slår Carl fyren i hovedet.
Det har været spændende at se med publikum.
Folk tror i starten, at det er for sjov. De ler af slaget,
men når de så ser blod,
hvilket ikke er noget, jeg bryder mig om,
men det fungerer så godt.
Det fortæller folk: "Hallo, det er seriøst.
"Carl er gået over grænsen."
Lyset og kontrasten skifter med vilje.
Hvis man ser "Intro Robert" igen,
så er det meget mildt og varmt,
og nu skruer vi op for mørket og lyset.
Sollyset er langt mere skærende og intenst
for at vise Carls sindstilstand.
Han har oparbejdet en vildskab,
da han ser det værdifulde objekt blive ramt af lastbilen.
Det prøvede vi at afspejle visuelt.
Vi lavede faktisk en del research for at finde ud af,
hvordan en ude fra, kan smide en ud, der...
Han ejer huset. Carl ejer huset.
Vi lejede en del med idéen om ekspropriering
og udfordringen her, som med alle andre lovsager,
er at gøre det spændende og dramatisk på film.
Så vi følte, det var meget vigtigt,
at det ikke bare er omverdenen, der skubber ham ud,
at Carl selv er skyld i sin ulykke, at det er på grund af noget, han gør.
Han går over stregen. Han slår fyren i hovedet,
og sådan bliver han en trussel for offentligheden.
Realistisk set ville han, hvis han var en trussel,
blive fjernet med det samme.
Men det trak vi lidt ud,
så han kunne være hjemme en sidste aften for at pakke.
Så han kunne være hjemme en sidste aften for at pakke.
I tidlige drejebøger var der ingen indikationer af,
at Carl ville lette og flyve væk i sit hus,
i modsætning til at smutte med sygeplejersker.
Vi legede med: "Hvad hvis vi plantede små spor,
"hvor publikum, der så den anden gang,
"ville kunne se ham tage ballonvognen ud af skabet.
"Ville kunne se ham tage ballonvognen ud af skabet.
"Eller at han tager gardinerne ned for at lave sejl."
Men førstegangspublikummet
ville ikke vide, hvad han laver.
Men det fungerede ikke,
og jeg tror, folk var forvirrede og ikke holdt med Carl.
Det gik op for os, at man vil se det øjeblik,
hvor han skifter mening,
hvor han bliver fastsat på ikke bare at forsvinde,
at han vil gøre noget.
Så selvom vi ikke ved, hvad han vil gøre,
ser vi ham give et løfte. Vi ser ham forpligte sig til noget,
som vi ser i næste sekvens.
Det er den første sekvens, der blev lavet på storyboard til filmen,
og den er utroligt... Det lader til at ske ofte.
Den første sekvens blev boardet næsten klip for klip.
Pete Sohn, der også lavede skitsen til Robert,
som vi har nævnt, lavede den på boardet,
og fandt på de to karakterer. De var lige der på hans boards,
og vi bemærkede, da vi kiggede nærmere,
at George var en af sygeplejerne,
og på den andens navneskilt stod der Nancy.
Vi følte, at det definerede den karakter.
Han så ikke engang efter, om det var hans navneskilt.
- Han snuppede bare et navneskilt. - Ja.
Vi fandt på en lang baggrundshistorie for deres opførsel.
Den ene fyr er meget pertentlig og ren,
og derfor har han flotte hvide løbesko.
Den anden har cowboystøvler på og bundesligahår.
Det er vist 1. gang i en Pixar-film,
- bundesligahåret. - Det er sandt.
Så der er en baggrundshistorie til de to fyre.
Der er en diskret bøvs, som cowboyen laver
eller Nancy, ikke?
- Ja, ja. - Som om han har været i byen
- dagen før. - Ja.
Jeg tror, han valgte Nancy til trøjen,
så folk ville sige noget,
så han kunne komme i slåskamp med dem, fordi han...
Det er det, der kendetegner gode boardtegnere.
Alle på filmen gjorde det,
de satte en lille detalje ind, som er helt specifik og unik,
og som gjorde verdenen rigere.
Det var det,
Pete fangede med hans storyboards, en vidunderlig...
Man kan vælge meget forskelligt til en scene.
Er det en heroisk triumf over fyrene,
der har forsøgt at stjæle hans hus?
Eller er det en flugt, en hurtig flugt,
"Jeg må væk herfra, før de fanger mig?"
Vi valgte at gøre det mere som en vals.
Det er et smukt, gribende, nærmest poetisk farvel til verden
og en ny forbindelse til hans kone,
hvilket er det, han er ude efter,
da han rejser til vandfaldene i første omgang.
Han vil prøve at få sin kone tilbage eller føle en forbindelse.
Officielt er der 10.297 balloner på huset,
så da det svæver op i skyerne, er det det, man ser.
Selvom der bliver snydt helt vildt.
Alt efter hvilket klip man ser,
er der enten flere eller færre.
Jeg tror aldrig, der er flere, men der er bestemt færre.
Når man ser nogle af de smukke vidvinkel klip,
hvor huset svæver i skyerne, hvis man så alle ballonerne,
ville det blive prikker og visuel støj.
Så vi forstørrede dem tre- eller firedobbelt i forhold til andre klip.
Man lægger ikke mærke til det, det er et af filmens stilistiske tricks.
Når man ser en ballon ved en karakters side,
sammen med noget andet man genkender,
eksempelvis et vindue eller skorstenen,
måtte vi lave dem mindre igen, fordi vi indså:
"Jøsses, de er pludselig på størrelse med to Carl'er."
Men når man ser det for sig selv ovenover huset,
skalerede vi det op, så det blev mere simpelt rent visuelt
at se på denne skærm af balloner.
En af de tekniske instruktører lavede en udregning,
der viste, at man skulle bruge omkring 26,5 millioner balloner,
hvis det skulle være realistisk.
Og han sagde, det var eksklusiv
ballonernes og snorenes egen vægt.
Så det ville nok være endnu flere.
Hvis I vil prøve det derhjemme,
så køb aktier i et ballonfirma.
Vi arbejdede meget med ballonernes bevægelser.
Hvordan bevæger de sig og rammer hinanden,
hvordan er de sammen, og hvordan opfører de sig med...
- Vinden. - Præcis.
Det var noget, der eksisterede.
Systemet eksisterede, men til mindre størrelsesforhold,
og vi skulle bruge 10.000 balloner.
Så vi måtte udvide det.
Selvfølgelig også hver enkel ballons udseende...
Vi har fået mange kommentarer, når folk ser filmen.
De siger: "Se, man kan se
"lige igennem ballonen."
Det betød ikke ret meget for mig,
men det ser åbenbart sejt ud.
Selvfølgelig skulle hver ballon
ligne en rigtig ballon.
Vi kiggede på mange balloner.
Selvfølgelig ser man den kraftige gennemsigtighed.
Ting, vi opdagede og kunne fange i filmen,
var, at i starten af deres liv
er de meget klare, og man kan se igennem dem.
Så ved jeg ikke, hvad der sker, om det er iltning eller hvad,
men så bliver de mere grå, og det fangede vi.
Man ser, det sker over tid.
Da Carl letter, er ballonerne mere livlige og farverige.
I midten af anden akt,
hvor huset bliver tynget og slæber sig af sted,
bliver ballonerne mere grå. De bliver mindre livlige i farverne.
I slutningen lavede vi dem bare om igen.
De reflekterer Carls sindstilstand.
Så da han flyver efter Robert,
bliver ballonerne mere farverige igen,
selvom der er færre, og de er slidte.
Roberts introduktion inde i huset,
som vi kaldte "forstyrring,"
var en svær scene at finde,
fordi vi ville være realistiske om,
hvordan et barn ville reagere ved at være i et svævende hus.
Vi tænkte: "Hvis han ikke reagerer følelsesmæssigt,
"græder eller bryder sammen..."
Det virker sandsynligt, at et barn ville blive bange.
Han er væk fra sin mor,
han er væk fra sit nabolag og så videre.
Vi skrev en hel scene, hvor han græd,
og Carl underholdte ham
ved at køre ham op og ned i den elektriske stol.
- Gammelmandsstolen. - Ja.
Men da vi arbejdede med Jordan,
var det, der var sandsynligt for ham, at være intellektuelt nysgerrig.
Så vi rekonstruerede scenen efter hans præstation
og brugte hans styrker.
Scenen, hvor Carl sænker ham ud af vinduet kom af...
Jeg husker, at vi var ved at boarde en scene. Vi tænkte:
"Hvad vil Carl gøre for at slippe af med knægten?"
Han vil gøre det nemmeste.
Han vil ikke skære ballonerne af og starte forfra.
Så han sænker drengen ned i en snor.
- Og Jamie... - Jamie Baker, ja.
Jamie Baker lavede boardet,
og vi fandt på en idé, hvad hvis han ved et uheld...
Jeg tror bare, vi pjattede med:
"Han sænker ham ned i en snor og slipper ham,
"eller snoren knækker eller lignende."
Så fik vi idéen:
"Hvad hvis Carl vågner, og det bare er en drøm?"
Vi leger lidt med publikum,
men det afføder et stort grin. Det er rigtig sjovt.
Jeg tror, vi fyldte hullet i plottet her.
Problemet var: "Hvordan i alverden ender de i Sydamerika,
"når Carl ikke vil have knægten med?"
Så kom vi på idéen med en storm,
en ekstern kræft, der tvinger dem til at fortsætte.
Kombineret med gps'en og Carl, der falder i søvn,
er det det, der skal til
- for at de ender dernede. - Ja.
Vi måtte også have med, at Robert ved, hvor Carl skal hen.
Han skal til Sydamerika og alt det.
Og at han selv er sulten efter eventyr.
- Ja. - Han har aldrig været udenbys,
så han synes, det er fedt. Han vil af sted.
Husets rullen føltes som...
Da vi fandt på konceptet med et svævende hus,
kom vi til at tænke på Charlie Chaplin
og Gøg og Gokke-filmene på skibe,
hvor de spiser suppe, og det glider frem og tilbage.
Hvor de spiser suppe, og det glider frem og tilbage.
Det tænkte vi, kunne være fedt at lege med.
Vi havde en scene, hvor Carl instinktivt tænker:
"Der er storm. Hurtigt, ned i kælderen!"
Og de løber hen til døren og ned ad trappen,
og der var ingen kælder.
De faldt næsten ud forneden.
Så: "Hurtigt ovenpå!"
- Hvilket var fedt. - Det var fedt.
Det gjorde velkomsten for lang, og vi måtte klippe det fra.
Det andet vi ville gøre var, han vågner, han er i en storm,
han besvimer, han vågner i sengen.
Han ser sig omkring, og det var bare en drøm.
- Ja. - Det hele var en drøm.
Så går han på toilettet.
Han løfter toiletbrættet, og der er en måge i toilettet.
Han kigger ned, og den er 3.000 meter nede i røret.
Så dukker drengen op.
- "Hej, du faldt i søvn!" - Ja.
Så kommer han ned og...
Det er så sjovt, alt det der har været inde og ude.
Som for eksempel denne gps-scene, hvor Robert kaster den.
Vi diskuterede meget om, hvor kompetent Robert skulle være.
Det hang også sammen med hans far,
at hans far gav ham gps'en, som et hint til, hvad der skulle ske.
Men vi tog det fra tre, fire, fem gange?
Kevin Nolting, vores klipper, hadede os.
"Du siger ikke, at det skal med igen. Okay."
Så ser man det med publikum, og det giver en god reaktion.
Så tænker man: "Godt vi beholdt det."
Ja.
Styrtet her var endnu et af de...
I alle film er der scener, som nemt og hurtigt fanger.
Man behøver kun at lave små ændringer, så er de der.
Og så er der scener, man gennemgår igen og igen.
Denne her var meget vanskelig.
Vi kaldte den: "At sidde fast,"
og vi følte, den hed det fordi...
Ja, fordi vi sad fast.
En forbandelse over os selv.
Så ender det selvfølgelig, vi håber ikke, det ses i filmen,
men det er her, der bliver lagt en masse linjer
for resten af filmen, ikke?
Det er en ret kompliceret ting, at de bliver smidt ud af huset.
De får akkurat fat i haveslangen, så det ikke svæver væk.
De forankrer det.
Hvis Robert slipper, svæver det væk.
De kan ikke kravle op.
Det var denne blotlæggelse, vi måtte have med,
forhåbentlig på en underholdende måde.
Det er der vitserne med at kravle op kommer fra.
Vi prøver at vise linjerne for publikum,
at det her er det,
man ser i anden akt.
Det er derfor, de to karakterer hænger fast i det hus,
og der hvor de skal hen.
Jeg ville lave det sådan, at vandfaldene hele tiden er der.
Lige meget hvor man er i landskabet,
kan man hele tiden kigge op, og se hvor langt de er væk,
hvor meget længere de skal rejse, så vi ikke behøver snakke om det.
Vi kan bare vise det.
Noget af det vi researchede meget på til filmen
var skyer.
De er vanskelige at lave, fordi det ikke er faste objekter.
En kaffekop,
et legetøj, eller en person er ret let at lave.
Skyer er bitte små partikler,
der bevæger sig som en stor form.
Så de er ikke uden form, men de er ret vage.
Det var svært at lave.
Fyrene i effekter gjorde et fantastisk stykke arbejde
med at udvikle en måde, hvor skyerne ikke bare lignede skyer,
men også bevægede sig på en flot måde.
De kunne justeres, så vi både havde cumulonimbusskyer,
meget tydeligt afgrænsede skyer, som man ser.
De kunne også være mere lette, mere som cirrusskyer.
Så det var et meget brugbart system, de fik lavet,
som man ser gennem hele filmen,
såvel som flotte landskabsmalerier.
Nogle af skyerne er malet. Nogle af dem er digitale,
hvilket betyder, at man kan rotere dem.
De er objekter.
Alligevel kan man til tider se gennem kanterne,
de lavede virkelig et flot stykke arbejde.
Da vi kom på, hvor filmen skulle foregå,
legede vi i starten med nogle idéer:
"Lad os lave den på en tropisk ø,
"hvor de to strander på en ø uden andre mennesker
"og uden håb om at blive reddet, de må begge
"forholde sig til at være strandet og til hinanden."
Så tænkte vi: "Det har vi set før.
"Der har været mange film, hvor folk strander på en ø.
"Hvor kunne vi ellers tage hen,
"hvor de er helt væk fra civilisationen?"
Ralph Eggleston, der er art director
og produktionsdesigner, havde en video med forskellige steder.
- Jeg kendte dem ikke, gjorde du? - Nej. Havde aldrig hørt om dem.
Vi så dokumentaren og blev overvældet over,
at disse fantastiske former rent faktisk findes
i virkeligheden, og at vi aldrig havde hørt om dem.
Det er perfekt at strande der, ikke blot med hensyn til plottet,
men det viste også, hvem Carls karakter er.
Han er væk fra resten af verden, helt isoleret.
I millioner af år har disse... I virkeligheden
er der 120 af dem,
og nogle af dem har mennesket aldrig gået på.
Så vi tog kontakt til ham, der lavede dokumentaren,
og han ledede en ekspedition derned.
Og nogle stykker af os tog derned.
- Det gjorde vi faktisk, ikke? - Jeg ved det. Det virker som en drøm.
Noget af det vi prøvede at fange i filmen,
og især da vi kom tættere på,
hvad Jordan tilførte Robert,
var den sandfærdige klang,
de er ikke nødvendigvis sjove på papiret,
men når han siger dem, bliver de sjove.
- "Briller." - Ja, præcis.
Eller: "Det vil kræve en milliard skift at komme tilbage til mit hus."
Det var en replik, du skrev, og vi arbejdede med ham,
eller selv: "Du vil have alle dine tv'er, ure og andre ting."
Nej, det er tv i ental.
"Du vil have alt dit tv, ure og andre ting."
Vi skrev det sådan, så det lød mere som et barn,
og så gik vi igennem det. Så det lyder naturligt, forhåbentlig,
men det tog lang tid.
Vi prøvede at få så meget af det som muligt.
Denne replik: "Vi leger stilleleg,"
og Robert siger: "Fedt, min mor elsker den leg!"
Og alle de småting, der giver et indblik i hans liv.
Hvad der sker, når han ikke er sammen med Carl.
Denne sekvens blev tilføjet senere under processen med at lave filmen,
og det var et forsøg på at sætte gang i tingene.
Der har været en del redegørelse og en langsommere fremdrift.
Vi tænkte: "Lad os sætte farten op"
og pludselig introducere noget, publikum ikke aner, hvad...
De tænker: "Hvad? Er det stadig den samme film?
"Hvad sker der? Hvem er de fyre?"
Og forhåbentlig få dem til at rykke frem i sædet
og tænke: "Hold da op, nu er der tilføjet noget nyt."
Man tænker over, hvordan det fanger.
Hvordan vil det hænge sammen med de fyre, vi har set?
Scenerne der er filmet i junglen...
Tja, filmet. De foregår i junglen.
Løvet og de andre ting var fantastiske
til at skabe visuelle påskud for lys.
Så alt det med karakterer i lys og andre i skygge,
er hovedsageligt snyd,
alt efter hvad behovet var, for at gøre det visuelt klart.
Men man kan slippe godt fra det,
på grund af den visuelle kompleksitet.
Det fører os videre til fuglen.
Fuglen bliver selvfølgelig et ret centralt, næsten som...
- Hvad er Hitchcock-vendingen? - MacGuffin.
MacGuffin, ja, præcis.
Fuglen ender med at blive lidt en MacGuffin,
fordi den både er hvad Carl og Robert vil have, og hvad Muntz vil have,
og det er det, der gør dem uenige.
Hundene repræsenterer Muntz i marken.
De har søgt efter denne ting længe,
og så ramler Robert og Carl ind i den.
I en tidligere version var Robert,
nærmest som i Damokles og løven. Er det sådan, man siger det?
- Damokles? - Ja, det tror jeg.
"Darnacles" for G-rated, men fortsæt bare.
- Han finder denne... - Androkles.
- Androkles, er det Androkles? Okay. - Ja, Androkles.
På de oprindelige boards fandt Robert fuglen i et stort net,
og Robert skærer ham fri.
Og som tak følger fuglen efter ham
og vil redde hans liv og sådan noget.
Det fungerede altid godt,
men det komplicerede også idéen med,
at Muntz ikke har fundet den i 50 år.
Hvordan har han pludselig kunnet fange den i dag?
Så vi gik den anden vej og lod ham fare forbi fælderne,
man så, hvor hurtig og vaks den er,
og han kan ikke blive fanget af andet end chokolade.
På den måde bliver jagten sat op.
- Ja. - Hvor han er draget mod at se det.
Her er det udelukkende Pete Docter.
Man kan høre børn i salen råbe:
"Den er derovre! Fuglen er derovre!"
"Nu er han der."
Jeg er vild med forvirringen her. Da fuglen rejser sig bag ham,
tror man et øjeblik:
"Åh nej, Robert bliver spist eller sådan noget."
Her bliver fuglen filmet bagfra, hvor man ser den gå i position.
Man tror: "Den sprætter ham op."
Men så er den venlig.
Vi bruger det Police Squad! billede, hvor den høje når ud af billedet.
Fuglen var en af de første ting i filmen.
Ja, Carl og fuglen var en af de første ting.
- Ja, endda før vi fandt på Robert. - Robert eller nogen af hundene.
Men den var vanskelig at lave designmæssigt,
ikke fordi designet i sig selv er vanskeligt,
selvom jeg synes, folkene lavede den godt,
men hans rolle i filmen skiftede hele tiden.
Er han en glubsk mellemting mellem en fugl og en dinosaur,
hvilket han var i en udgave?
Er han en magisk, mytisk skabning med guldfjer?
Vi gennemgik de forskellige idéer,
ud fra de omskiftende behov historien krævede.
Ja, og han skal være Paradisvandfaldets monster.
Man skal købe den store fugl,
den kan, ud fra sit skelet i starten, ses som et monster.
Det handler om, hvad der gør den værd at jagte for Muntz.
Så vi snakkede om, som du sagde,
vi snakkede om at gøre den værdifuld, som en Phoenix eller lignende.
Det endte med mere at handle om, at den i sin natur ikke er så værdifuld,
men at han uretfærdigt er blevet beskyldt for...
Muntz bliver beskyldt for at have fundet på kæmpefuglen.
Fuglen var en af de første ting,
der blev udviklet på i historien.
Og det var en slags...
Jeg var i zoologiskhave med børnene, og jeg så en mærkelig trane,
og det var hyleskægt, at se hvor dukkeagtig den var.
Ansigtet ændrede sig næsten ikke. Øjnene blinker og ikke mere.
Men på små hurtige bevægelser, og den var...
Det var spændende bare at kigge på den.
Man vidste aldrig, hvad den tænkte.
Den virkede dum og intelligent på samme tid.
Det byggede på en slags lyst til: "Jeg vil animere den,"
der førte denne fuglekarakter frem.
Det fører dukkeføring og animation sammen.
- Ja. - Det er to af dine store interesser.
Og det med at Carl siger:
"Kom så, væk med dig!" Og fuglen der efterligner ham.
Det var noget, vi bare.
Jeg tænkte: "Det bliver sjovt at animere."
Ja, man må stole på noget af det,
man storyboarder og laver dialog og så videre til,
men Robert der kravler op på Carl for at nå slangen,
det kan man ikke lave på boards.
Man må stole på, at animationen af det
bliver godt.
Klippeformerne i baggrunden
stammer fra naturen.
Da vi var i Sydamerika,
så vi disse mærkelige klippeformer, skabt af vinden.
De lignede en skildpadde og en mand.
Da vi kom tilbage og fortalte John Lasseter om det,
sagde han: "Det skal I bruge!"
Så vi lavede scenen om, og fik det med i filmen.
Det endte med at blive en god introduktion for Doggi.
Her kommer introduktionen af hunden Doggi.
Doggi blev opfundet til en anden film,
- som Bob og jeg havde lavet. - Ja.
Den førte ikke til noget.
Men et af koncepterne fra den var et halsbånd,
eller en eller anden mekanisme, der kunne opfange en persons tanker.
Ja, og det er tilbage i 2004,
og der eksisterede ikke noget lignende.
Jeg tror, det spændende for os var,
at man hører hans tanker, men han opfører sig som en normal hund.
Han mimer ikke til replikkerne.
Bare det at høre hvad en hund tænker, for eksempel: "Egern!"
Det gør min hund hele tiden,
han slapper af og så pludselig,
begynder han at trække vejret hurtigt, stopper og kigger...
- Ja. ...og så slapper han af igen.
Doggis første replik:
"Jeg har lige mødt jer, og jeg elsker jer," den kommer...
Da jeg var lejrrådgiver i Ohio tilbage i 50'erne...
Nej, hvornår var det nu? Det var i 80'erne.
I starten af ugen kom en dreng hen til mig og sagde:
"Du er min rådgiver. Jeg elsker dig." Det har jeg aldrig glemt.
Denne lillebitte dreng, den rene kærlighed i det,
det virkede som en god replik til Doggi.
Den anden replik jeg husker, du kom på var,
du var i gang med sekvensen, og du kom ind en morgen
og sagde: "Jeg har en fed ting.
"De går gennem tågen,
"og de hører i det fjerne: 'Jeg kan lugte jer!"'
Jeg sagde: "Det var dog det mærkeligste.
"Det vil aldrig fungere. Hvad?" Heldigvis gik vi videre med det,
og Bob havde helt ret.
Det er en af de mærkelige ting som bare...
Det sjove er, at folk næsten griner mere,
anden gang de ser det.
Det synes jeg også. Folk ved ikke helt,
hvad de skal gøre første gang.
De har samme reaktion som dig, som er: "Hvad fan..."
Doggi er en genial figur.
Som Bob sagde, så bygger han på ægte hundeobservationer.
Vi gør det hele tiden,
os begge, alle der har kæledyr, tror jeg.
Man sidder og kigger på dem, og digter hvad de siger.
"Vil du spise det?" eller sådan noget.
Det er den inspiration, der ligger til grund for hundene.
Jeg ville sige en anden ting om de talende hunde.
Bob, du og jeg har tit talt om de mange timers sjov, vi som børn
havde med at tage en 33 og en halv LP og skrue den op på 48 eller 78.
Nu tænker alle børnene der ser med: "Hvad snakker de om?"
Man skruer op
for farten på pladerne, så det lyder som...
Sådan lavede de Alvin og de frække jordegern
Det var timers underholdning for mig.
Det er det, vi laver nu.
- Vi ler af en høj stemme. - Ja, hyleskægt.
Hundenes dialog begyndte som dårlig japansk animationstegnefilm
- med en engelsk oversættelse ind over. - Ja, eller Godzilla.
Det er blevet gjort tit.
Så vi indså: "Det er blevet gjort tit."
- Så vi ville klippe det fra. - Men det byggede på idéen om,
at de havde halsbånd, der oversatte deres tanker. Det gav mening.
Jeg elsker kunstig dialog,
den slags: "Jeg går nu derhen. Du vil se, at jeg gør det."
Sådan noget.
Men så tænkte vi,
at vi ville sætte tonen på et af halsbåndene højt,
så Alfas stemme lyder som om, han er på helium.
Igen vidste vi ikke, om det skulle med.
Vi spillede det og tænkte: "Det er fedt,
"men det er alt for sært. Vi må fjerne det."
Der var allerede så meget sært i filmen.
Og vi havde faktisk fjernet det.
Kori Rae, der var producer på det tidspunkt, kom ind
og sagde: "Hvor er de talende hunde med de høje stemmer?
"Hvor er de høje stemmer?
"De skal tilbage, det er hyleskægt." Og det gjorde vi heldigvis.
Vi må bare stole på, at det er en sær idé,
men at vi bruger den, som i, jeg ved det ikke,
som de små dværge endte med
at blive en interessant, men sær idé i Troldmanden fra Oz.
Det starter et normalt sted,
og så kommer man til et forunderligt sted.
Da han løfter huset med ballonerne,
får vi en idé om, at der er plads til
at lave noget sjovt og sært på tepuierne.
Det er en af grundene til, at det blev så følelsesladet, melankolsk
og tungt nogle gange i deres liv sammen.
Vi ville vise et livs op- og nedture.
Og det er på det grundlag,
man kan komme til det her skøre sted.
Uden det,
er der ikke meget vægt bag filmen.
Derfor blev det så seriøst
med den opsætning.
Ja, vi håbede,
det ville give stof til den sidste del af filmen.
Hvorfor vil han gøre det her? Han skulle ikke tage rejsen.
Her er endnu et eksempel på,
hvor meget animationer tilfører.
De her sjove episoder er opfindsomme og morsomme,
og det er svært at lave det hele som storyboards.
Vi springer lidt frem til der hvor Robert bygger teltet.
Sommetider er begrænsninger ens ven.
Vi havde lavet boards, hvor han bygger teltet,
og han siger: "Det er til dig."
Og han siger: "Det er til dig."
Man kigger, og i et nu styrter det hele sammen.
Det var kun sjovt, når det gik super hurtigt.
Da vi lavede det "rigtigt" på computeren, så det falsk ud.
Det så mærkeligt ud.
Så vi ledte efter andre måder
at få den samme humor, som vi havde, da det styrtede sammen,
men på en anden måde, der fungerede, med de begrænsninger vi havde.
Sommetider tvang det ens hjerne ud,
hvor man ellers ikke var kommet.
Det her begyndte i en hule. De to er i en hule og kigger ud,
og i et forsøg på at huske os på at Ellie er med på turen,
fjernede vi hulen
og tilføjede klippet, hvor huset nærmest beskytter Carl,
hvor regnen rammer i en firkant omkring ham.
Endnu en ting i rækken af ting,
der skulle holde Ellie i live.
Ja, hun skulle nærmest være endnu en figur,
en fjerde figur, en femte figur vel,
hendes tilstedeværelse under rejsen.
Det gjorde vi gennem emblemet, huset og musikken.
- At han taler til huset. - Ja. Ja.
Ja, Giacchino skrev dette.
Det var noget af det første under arbejdet sammen med ham.
Jeg ville sikre mig, at de følelsesladede dele fungerede,
så han skrev sangen til Ellie,
som bliver brugt nu, hvor vi introducerer figuren.
Og det bliver brugt, som det eneste,
under deres liv sammen, sekvensen ved navn "Married Life".
Og så bliver det brugt strategisk gennem filmen
og til slut under actionen.
Det samme tema bliver spillet på forskellige måder
for at minde os om denne figur.
Vi var med vilje uklare omkring Roberts hjemlige forhold.
Vi ved ikke om forældrene er separeret,
eller om han bare tit er væk, men det er i bund og grund lige meget.
Og jeg synes, det er mere virkeligt, at Carl ikke snager og siger:
"Er din far væk? Hvad foregår der?"
Han vil ikke vide det.
Så vi ved tilstrækkeligt.
Roberts far er en fraværende far,
og det rum kan Carl udfylde.
Da vi begyndte på filmen og talte med Tom Myers,
der er lyddesigner på filmen,
lagde vi gentagende gange vægt på, at det skulle være simpelt.
En ting computere sommetider gør
på grund af tingenes kompleksitet,
er at de beder om mange detaljer både visuelt og lydmæssigt.
Det er meget nemt at... Man kan kigge alle steder på billedet
og se ting, der er meget specifikke og detaljerede.
Og der er en tendens til at ville tilføre det lyd
og få det til at virke ægte.
Men når man kigger tilbage på de store animerede film
fra 40'erne og 50'erne,
er det ret slående, hvor få lyde der er.
Hvis man ser på Alice i Eventyrland, er det utroligt, så få der er.
Jeg synes, det er ret sejt
at bruge lyd til at styre øjet.
Der kan være en stor mark fuld af katte, hunde og mus,
og hvis der er en lyd, der passer til en af dem,
så farer ens øje hen til den. Det er en anden måde at styre øjet på.
Jeg snakkede med Tom, og vi aftalte:
"Lad os gøre det så simpelt som muligt," og han fandt på idéen
med at lave en del mindre, end vi havde gjort førhen.
Når vi så skal bruge noget, tager vi det frem, og tilføjer det.
Da vi lavede det sidste mix, var det som det normalt er,
det var som at skrive et langt brev først,
hvor man så kun beholder det allermest nødvendige
og til sidst ender med et kort brev.
Det var det samme med lyd, vi skar ind til benet, simplificerede,
fjernede, trak ud og endte med, hvad jeg synes
er et smukt mix af musik og lyd.
Både under lyddesignet og musikken
snakkede vi med Giacchino og Tom Myers
om at vække de klassiske film fra 50'erne og 40'erne til live.
Det skulle ikke lyde ligesådan,
men det skulle inspireres af det.
- Det holder det også nede. - Ja.
Da det, som tidligere nævnt, er en karikeret film,
er det musikken, der holder filmen i virkeligheden.
Jeg elsker den måde, Michael Giacchino hele tiden præger publikum.
I en scene hvor hundene prøver at finde Doggi,
og de har høje stemmer,
alligevel fortæller musikken: "At det ikke er for sjov.
- "De er som politiet eller efterforskere." - Ja.
Musikken tager det helt seriøst, hvilket for mig,
- gør det endnu mere sjovt. - Ja.
Musikken er som Margaret Dumont
- for Marx Brothers. - Ja.
Det er endnu en ting, der tidligt
fungerede for Doggi, her hvor han prøver at skræmme Alfa væk.
Det vi generelt prøver at få en balance mellem er...
Hundene kan tale, der er et stemmehalsbånd, der ligger højt,
men samtidig skulle hundenes kød og tænder
få dem til at virke som en trussel. Vi prøvede at sikre os,
at Alfa havde nok af det.
Det hjalp designet med, at vise hvor stærk han er.
Vi gik ikke for vidt,
men vi overkompenserede for manglende hugtænder på Alfa,
ved at gøre Beta, ikke bare fysisk stærk,
men også som stemme. Delroy laver stemmen,
og når man hører ham tale...
Hele denne forvandling skete ved... Det fungerede ikke særlig godt.
Det virkede langtrukket og anstrengt.
Michael Giacchino, havde set et tidligere udkast,
og han sagde: "Jeg vil gerne lave noget
"dramatisk musik, der bygger op til det her,
"lidt som King Kong, hvor det er percussionsmusik."
"Lidt som King Kong, hvor det er percussionsmusik."
Det var den idé,
der fik os til at gå tilbage og se på overgangen
fra den sidste sekvens til Muntz' hule.
Ja. Og Muntz' hule... Hver gang vi laver en af disse film,
er der en sekvens, der giver flest problemer.
I Monsters Inc. var det "Yetis grotte."
Vi kunne ikke få den lavet ordentligt. I denne her var det Muntz' hule.
Vi har snakket om det før,
men vi lavede mange forskellige udkast.
Vi må holde op med, at have noget, der foregår i huler.
Der er meget, der skal tackles her,
hvor meget ved Muntz om Carl, hans rejse,
at holde Muntz nogenlunde tiltalende i starten af denne sekvens,
men stadig gøre ham hård,
og en man burde være bange for
længere fremme i sekvensen. Der er meget, der skal holdes styr på.
Første udkast på boards var i en kæmpe hangar.
- Husker du det? - Ja, som han havde bygget dernede.
Jeg kan ikke huske, hvor idéen kom fra,
men vi brugte fru Havisham.
Det er en slags falmende og smuldrende hyldest til fortiden.
Han sad stadig fast i 30'erne i hans hoved.
Ja. Og Howard Hughes tænkte vi på.
- Ja. - Hans besættelse af det at kunne flyve,
og det han opnåede. Han ville bare ikke give op.
Så der er også lidt Howard Hughes med.
Der var en god scene, hvor hundene fører dem ind,
og der er uforklarligt nok, en stue
placeret i denne kæmpe hangar. Den er helt tom,
man hører noget musik give genlyd,
og dråber der drypper fra smadrede vinduer i loftet.
Det er en mærkelig surrealistisk og bizar ting.
Så kommer Muntz frem, og han var 30 år.
Han så bare ud til at have spillet tennis,
- gået lige ud af 30'erne. - Med hundene efter sig og det hele.
Den version var evigt liv-versionen,
hvor fuglens æg...
Når man spiser det, forbliver man evigt ung.
Det var godt, men det endte med at være for svært
at få til at passe med hele historien.
Ja, det var en af de ting...
Tit går man ind i ting ud fra, hvad der er spændende,
enten visuelt eller intellektuelt. Det var utrolig spændende,
og der var masser af materiale,
men når man tænkte nærmere over det,
gik det op for os: "Det passer ikke til Carls røde tråd."
- Ja. - Hans problem
er ikke at blive gammel
eller holde fast i fortiden, så meget som vi først troede.
Det er sandt. Det handler ikke om
at forblive ung eller genfinde sin ungdom.
Det handler for ham om, at afslutte noget han begyndte...
- Ja. ...At føle sig tættere på Ellie.
Det er et misforstået mål, som han har hele filmen,
og det er der, han og Muntz finder hinanden.
Muntz der har et misforstået mål om at bevise sit værd,
efter hans karriere er gået i vasken.
Som en sidenote,
var der den replik: "Vil du med op i luftskibet?"
Og Carl siger: "Vil jeg?"
Når vi var i klipperummet sammen med Kathy Ringgold, en af klipperne,
sagde vi altid: "Træben. Vil jeg? Træben."
Her er Muntz' trofærum.
Det er et eksempel på alle de fantastiske ting.
Han er symbolet på eventyr i filmen,
så han har meget sjældne ting omkring sig.
Arsinoiterien, som uddøde for 15 millioner år siden,
men vi tænkte, måske var der en tilbage, han fik.
Det er benet, hunden ender med at tygge på.
Og selvfølgelig den store somaliske leopardskildpadde. Vi overdrev.
Den er faktisk kun 1-1,5 meter bred, og vi lavede den 9 meter bred.
Jeg griner altid over,
at han har syv tons ben i et luftskib.
Tja, du skulle have set nogle af vores første designs.
Vi havde et af hovederne fra Påskeøen,
- den kæmpe ting. - Ja, nemlig.
Umiddelbart ville luftskibet
- ikke kunne lette med det. - Ja, jeg ved det.
En af de mange grunde til at denne sekvens var så svær var,
at definere Muntz' motivation?
Hvorfor har han ledt efter fuglen i 50 år?
Hvad er så vigtigt ved den fugl?
Vi prøvede mange forskellige ting, at gøre fuglen sjælden,
eller gøre den til et led mellem dinosaurerne.
Til sidst kom vi frem til:
"Måske er det bare Muntz.
"Hvad hvis det handler mindre om fuglen og mere om hans eget ego
- "og vigtighed?" - Ja.
Hans stolthed over, hvem han var. Det er fjollet, han gjorde det,
for han ville stadig have været den berømte Charles Muntz,
hvis han var blevet. Verden elskede ham dengang.
- Ja. - Men det er en af de hårde ting,
vi altid må se i øjnene. De her svære valg mellem ting
der fungerer, som er gode og sjove,
men som tynger historien på en måde,
og derfor må fjernes, hvilket ikke er nemt.
Vi havde en hel lagkagesekvens, husker du det...
- Hold da op, ja. ...hvor hundene kom med en kage
med 100 lys i? Så det var virkelig...
- De sang alle sammen, det var godt. - Ja.
- Og da Carl... - Rigtig sjovt.
Carl og Robert gik, blev de alle stille,
det var meget anspændt, da de gik.
Så lavede nogle af boardtegnerne... Jamie Baker havde lavet board,
der hvor hundene skærer og serverer kagen.
Det var så sjovt. Det er en af de ting,
hvor man nærmest er forbandet, når man finder de sjove dele,
for man kan ikke slippe dem. De er så gode.
Men til syvende og sidst måtte det gøres for at det kunne fungere.
En anden god ting, jeg tænker på... Måske husker du det også,
men en af de gode ting ved luftskibet er,
at det følger Muntz tilbage i historien, til der hvor han starter,
den fyr tilbage i 30'erne, der samler på alt muligt,
og så jo dybere man kommer,
jo mere ser man, hvor sindssyg han er blevet,
helt til enden, hvor man ser optegnelser og linjer,
og man fornemmer, han er småsindssyg.
Det meste af sølvtøjet og kulisserne, stjal vi fra Ratatouille.
Jeg tror, det Muntz og Carl får
er en tør kammusling, der blev serveret i Ratatouille et sted.
Der er faktisk et dødningehoved på væggen bag Muntz,
og man ser det vist senere i kampen.
Det er Gazerbeams hoved fra De Utrolige.
- Det er de digitale lagerpladser. - Det er sandt.
Vi havde en idé om, at der skulle være et digitalt kulisseområde.
Man ville bygge noget en gang, og det ville blive godt.
Når man ville have det, tog man det bare.
Virkeligheden er selvfølgelig, at selvom det er blevet brugt før,
måtte vi lægge det ind, og lave nye skygger og lys,
fordi vi hele tiden laver systemet om,
gengivelsen og belysningen og lignende.
Sommetider passer det heller ikke til karikaturen.
- Stilen, ja. - Og stilen, ja.
Jeg ville hurtigt lige tale om belysning.
Da de første gang kommer ind for at spise, talte jeg om hans stearinlys,
der mest ligner en romantisk middag på en fin restaurant.
Lyset når længere tilbage,
så det får et varmt, nærmest omsluttende lys over sig.
Da Muntz så går hen imod fuglen,
indsnævrer vi fokus,
så der er langt mere dramatisk lys og mørke. Det er samme belysning,
men vi hæver kontrasten,
og det fungerede godt. En anden ting, jeg er vild med, er
der, hvor han begynder at gå frem mod hjelmene.
Han siger: "Drengen har ret, I har ikke fået dessert."
Han træder ud af det varme lys og ind i et blåligt lys,
og det får mine hår til at rejse sig.
Det er forhåbentlig ikke noget, folk lægger for meget mærke til,
men her skifter Muntz.
Han spiller ikke længere en flink vært,
han er nu ude efter fuglen og vil gøre alt for at få den.
Det er ret sejt det her.
Der har været mange scener, hvor der ikke sker ret meget,
og der har lige været en hel scene med en masse snak.
Og der har lige været en hel scene med en masse snak.
Nu kommer der så en actionsekvens,
hvilket forhåbentlig giver hele filmen energi,
her hvor Carl og Robert forsøger at undslippe Muntz.
På et tidspunkt, havde vi dem bare til at løbe ud af hulens indgang,
og så videre derfra. Men så fandt fortællerfyrene
på en idé med en sidetunnel.
Det er fedt, som den kommer frem i lyset der.
Det giver os en undskyldning for at straffe Carls hus lidt
for ikke at være taget til vandfaldet.
Man kan se her, at han går fra højre til venstre på skærmen,
og det har den betydning, at han aldrig følger sit mål.
Ved at gøre det, påtager han sig ansvaret
for at hjælpe Robert og fuglen,
og huset tager lidt skade.
Vi dragede også fordel af denne neutrale opdrift,
at Carl og Robert, når de er bundet til huset,
kun lige kan holde det nede.
Så da de hopper ned ad klipperne,
kan de hoppe som astronauter.
Der var en hel sekvens i starten af filmen,
da de først er bundet fast, husker du det?
Ja, det er første gang, de ser Paradisvandfaldet.
I en tidlig version hoppede de rundt,
og hoppede over en forhøjning, hvor de faktisk så det.
Jeg tror, du snakker om den næste, ikke?
Hvad var den næste version?
Vi eksperimenterede i starten med animationerne,
hvor det virkede sjovt,
at virkelig drage fordel af det at være bundet
til denne klump balloner, som trækker dem opad.
Men i starten af filmen, var det som om, vi forhalede det.
Man tænkte: "Okay, du har dine mål, af sted."
Og i stedet pjattede vi rundt.
Så vi skar det væk der, men fandt mange muligheder
i denne sekvens for at drage fordel af det.
Hulen bygger på rigtige...
I den virkelige verden havde tepuierne i Sydamerika underjordiske floder,
der efterlod store hule rør.
Siden der har været erosion,
er det, der før var bunden, nu omkring 800 m oppe.
Derfor var der store rør ind i de flade bjerge,
og det var ud fra dem, vi skabte disse.
- Det er ikke helt ved siden af. - Nej.
- Det er ret tæt på det, vi så... - Ja, enig.
...på en karikeret måde.
Vi brugte meget tid på de plask, de hunde, effekterne i floden.
Floder, vand er altid svært,
og hunde der falder i en flod, og svømmer og alt muligt,
var rimelig svært.
Dynamiske ting som det er ikke nemt.
Carl tjekker om hans hus klarede det. Det er stadig hans største bekymring.
Vi besluttede at fuglen...
Det ville være i orden, hvis den blev lidt skadet her
for at få Carl til at hjælpe den, den sidste ting.
At han vidste, at fuglen ikke ville klare sig uden ham.
Så igen, fører Robert Carl væk fra sit mål.
Han står ved en skillevej. Enten går han mod vandfaldet,
eller også tager han med sin nye familie,
hans nye hund, nye barnebarn og nye 10 millioner-meters fugl.
Vi tænkte, at det eneste, der kunne få ham til at skifte, var,
hvis han skadede en af dem,
den skyld ville, som for os alle,
være en meget motiverende faktor.
Ja, fordi han vil beskytte sit hus, kommer fuglen til skade.
Her klipper vi hurtigt til Muntz.
Det var en balance gennem hele filmen,
"Hvor meget skal vi tjekke op på Muntz, efter han er introduceret?"
Han kommer så sent ind i filmen,
at vi ikke ville gøre ham for vigtig
i sammenhæng med historien,
men man vil vide, hvad han har gang i,
så vi gjorde det hurtigt.
For så at vende tilbage til Doggi. Og Doggis snusen.
Den slags snusen får mig altid til at le.
"Jeg kan en sjov historie."
Den sjove historie blev faktisk skrevet til en anden sekvens.
Bob, du skrev den til et andet sted i filmen.
Vi finder ud af, at fuglen har babyer i de forrevne klipper.
Carl stod der, og Doggi irriterede ham,
han stod ved siden af ham og gjorde ham kulret.
Der var Doggi mere interesseret
i at få fuglen tilbage til sin herre, end vi endte med.
Men, ja, det var der. Så tilføjede vi det til denne sekvens
som det første klip. Og så røg det ud et stykke tid,
for så at komme tilbage igen i sidste øjeblik.
Det var ikke i nogen version...
Vi havde prøvefremvisning for publikum,
og vi viste hele filmen, halvdelen var animeret,
resten var stadig storyboards.
Der var en del uro her,
fordi vi var kommet fra en masse action,
og så over til en stille gang. Så vi tog vittigheden med igen
for fortsat at holde underholdningsværdien oppe.
Det giver også Carl muligheden
for at holde Doggi lidt på afstand.
Han ruller med øjnene for at vise,
at han ikke har taget Roberts mål til sig.
Han har ikke affundet sig med den nye familie. Det kommer om lidt.
Det var interessant. Vi havde først animeret det,
som om han allerede lyttede til Robert.
- Som: "Hold da op, den knægt er klog." - Det er rigtigt.
Men så var der ingen kontrast til,
og man fik ikke med, at han sagde: "De kedelige ting,"
hvilket virker som en vigtig replik.
- Ja. - Og det giver genlyd.
Det er så en vektor mod,
der hvor han kigger på eventyrbogen om Paradisvandfaldet.
- Ja. - At de små ting i livet
- er eventyrerne. - Så vi gik faktisk tilbage
til den tidligere scene,
og fik ham til at spille i forhold til det.
Så Carl ruller med øjnene og siger: "Vorherre bevares."
Og da han så siger, "De kedelige ting,"
er der stor forskel.
Det er det, der får en til at opfatte det.
Vi skrev det oprindeligt som et opgør
- mellem Carl og Robert. - Ja.
- Carl og Muntz. - Eller hvem det nu er.
Carl har fuglen og skal til at skære den fri,
og Muntz siger: "Stop! Jeg har dit hus,
"og jeg vil smadre det eller sætte ild til det,
- "medmindre du giver mig fuglen." - Ja.
Carl kunne stoppe og se på fuglen og huset,
og til sidst kunne han ikke vælge. Og han valgte huset.
Så tager Muntz bogen frem og siger:
"Lad os se din kones bog. Du vil gerne besøge Paradisvandfaldet."
- Det begyndte at gå Carl på. - Ja.
Det prikkede til hans svage punkter.
Men så blev det, A: Lidt langt,
og B: Gjorde Carl til skurken.
Publikum er begyndt at bekymre sig om fuglen
og vil have den hjem. Den er skadet.
Den har babyer. Den har brug for hjælp.
Så der skulle en flamme under huset
til at få os til at tro på, at Carl ville overlade den.
Vi kørte det også op, så Muntz...
Han giver ham ikke et valg.
Han siger bare: "Giv mig den. Giv mig den nu,
"eller jeg sætter ild til dit hus," som han gør.
En anden ting, vi havde prøvet,
var, at Carl var der med fuglen,
og pludselig bevæger hans hus sig fremad, og Muntz træder frem.
- Han er inde i huset. - Inde i huset, ja.
Og han har alle Carls ting, og han gennemgår dem.
Det er en invasion af hans private ting.
Det var en rigtig god idé,
men den endte med at gøre nogle ting.
Et: Det gik ind i huset uden Carl,
og det ville vi gemme til slutningen,
- når han når til Paradisvandfaldet. - Første gang han går ind igen
er ved afslutningen af rejsen. Det var anderledes, når det var med.
Ja, og så gjorde vi også... Meget af det her
prøver man at balancere mellem følelser og logik.
Vi tænker: "Hvorfor skulle Muntz bekymre sig om Carls hus?"
Han ved, at det betyder noget for Carl, og der er måske nok,
men det fungerede bare ikke.
Cadeau til lyssætningen der. Det vrede morgengry,
- der kommer der, var godt. - Ja.
Det var noget, du havde skrevet
i første udkast til manuskriptet. Det at nå herop,
det med endelig at få huset derop,
og det ånder for sidste...
- Det arbejdede vi på. - Ronnie Del Carmen
boardede denne sekvens forrygende. Den fornemmelse af adskillelse,
linen der har siddet fast på hans ryg fortsætter nu af sig selv,
og det fangede Ronnie rigtig godt.
Det, jeg kort vil snakke om, er terrænet.
I virkeligheden, hvis der havde været et vandfald,
havde det været sønderdelt, ujævnt og eroderet.
Men det skulle virke fladt og tomt,
så når Carl når sit mål...
Vi havde faktisk idéer om...
Langt fra ligner det himlen.
- Det er frodigt, en jungle. - Det er som en oase.
Og så når man dertil, og så er det bare dødt og fladt,
for det er et falsk mål.
Vi gik efter at gøre det så tomt som muligt.
Lydene i huset giver genlyd og er grotteagtige.
Det er første gang, vi er tilbage
og det er første gang, vi har set,
hvor uordnede tingene er blevet for Carl.
Så sætter han det bare tilbage, som det var, og vi tænker:
"Han klarede det. Han har nået sit mål, og han er tilfreds."
Men det er han ikke.
Så ja, det er selvfølgelig som...
Hvis man ser filmen som en vits, som Andrew Stanton tit siger,
så er dette hovedtesen. Her skifter Carl
og går fra at være en mand, der ser tilbage,
og som prøver at holde fast i minder, til at bevæge sig fremad.
Det ser man i denne sekvens uden nogen dialog.
Vi bruger to rekvisitter til at sælge det. Den ene er eventyrbogen,
og det at siderne ikke er blanke.
De er faktisk fulde af eventyr,
men de redefinerer, hvad han troede eventyr betød.
Carl troede, at eventyr var rejser,
eksotiske dyr og steder,
i stedet er det hverdagsting som at skifte dæk og at tage på skovtur
- og sådan noget. - Bare det at have en kæreste.
- Det er et eventyr. - Så vi kæmpede en del med
logikken i det. Og her bliver det interessant
som fortæller. Der var mange, der sagde:
Som fortæller. Der var mange, der sagde:
"Hvis den bog har været der hele tiden, havde han så ikke læst det?
"Det er hans kones. Det er hendes elskede bog.
"Ville han ikke have læst den?"
Han ville have kigget alle hendes ting igennem, da hun døde.
Og det er nok sandt, logisk set, men i filmen,
fungerede det bare så godt, som det, der viste Carls forvandling.
Vi prøvede at gøre det mere logisk, at den var gemt
- i et skab, og han har glemt den. - Ja,
vi ville sætte et stort bånd på, som han skal skære op,
men jeg synes, animationen sælger det så godt.
- Ja. - Man fanger den.
Ja. Den anden rekvisit vi brugte
var skærfet, og det repræsenterer Robert.
Til slut samler han det op, og det betyder, han vil gå.
Han accepterer sin kones mission om at komme tilbage til livet,
hvilket han selvfølgelig skulle have gjort fra starten.
Jeg vil bare sige, at jeg græder.
Selvom vi ikke hører lyden, så græder jeg nu.
Det er en meget følelsesbetonet film, og vi holdt os ikke tilbage.
Det er jeg stolt af. Det er et liv. Vi viste et liv,
- og hvor vidunderligt det er... - Ja.
- Og hvor vidunderligt det er... - Ja.
...især når man kan dele det med nogen.
Der er virkelig nogle pointer,
der gør det meget følelsesladet.
Jeg synes, Ronnie var klog, da han lavede board til det her.
Mange af kompositionerne bygger på rigtige billeder af mennesker
fra 40'erne og 50'erne.
Det er der noget sandhed i og noget ægthed,
som jeg tror, selv efter vi har genskabt det på computer,
skinner igennem, og de snakker gennem det.
Skinner igennem, og de snakker gennem det.
De er lidt mere hverdagsagtige, og de er ægte.
Ronnie endte med at lave Ellies håndskrift,
"Tak for eventyret, tag nu ud på et nyt!"
Nogle af tegningerne i bogen er faktisk min datters,
som hun tegnede til unge Ellie.
Det er en af de mange ting... De her film,
som du ved, Bob, du talte tidligere om
at "Livets Ur" er sat i baggrunden.
Vi tager så mange af vores egne ting og oplevelser med
ind i filmene, at de bliver meget personlige.
Jeg håber, de påvirker andre,
- lige så meget som de påvirker os. - Bare stolene.
- Lige så meget som de påvirker os. - Bare stolene.
Bare det, at der er hans stol, og der er hendes stol,
at de bare sætter sig ned sammen, ser tv, tv-måltider, snakker, læser.
Det er noget, jeg husker fra min barndom.
Det med, at der er bedstefars ting, og der er bedstemors ting.
Og de er altid lige ved siden af hinanden.
- Ja. - Jeg er vild med lyset,
den måde det gik fra at være underbelyst, da han først trådte ind.
Man kan se, da han samler skærfet op,
der er farven kravlet tilbage ind i rummet. Det er smukt.
Sådan nogle ting er svære at lave
og føre gennem scener,
og gennem potentielt forskellige lyskilder.
Men J.C. Kalache og hans hold, gjorde et flot stykke arbejde.
Han rydder ud i huset. Det skal op.
Igen prøver vi at vise, hvad der foregår i hans hoved
ved hjælp af hans handlinger. Han rydder alle de gamle ting ud,
som han har holdt ved, som har tynget ham,
- og nu skal han efter Robert. - Ja, og her
går det op for ham, at det bare er et hus,
og at det ikke er Ellie, og at tingene ikke er Ellie,
så det, der betyder noget for ham nu, er hans nye familie.
Jeg har hele tiden været vild med den effekt, de to stole skaber.
Selvom Carl har smidt alle sine ting ud,
hylder han stadig Ellie.
Her flyver Robert af sted med bladrydderen.
I første omgang fløj Robert af sted med en klump balloner,
hvilket virkede mere poetisk, som da han siger:
"Jeg vil hjælpe Kenneth, selvom du ikke vil."
- Man tror mere på det. - Man købte nemmere,
at han bandt sig til luftskibet, som var problemet.
- Hvordan skulle han styre? - Det er det.
En del mennesker meldte tilbage:
"Hvordan vil han indhente ham i den?
"Luftskibet flyver 100 km i timen eller mere."
Det fløj natten før, og det skal han indhente.
Noget andet vi prøvede, var den paraply, som han åbnede.
Han havde en Vildmarksspejder-paraply.
- Ja. - Hver gang vi lavede det, var det:
"Hej, jeg hedder Robert Poppins." Det så bare...
- Man tog det ikke seriøst. - Men da vi så faldt over
idéen med bladrydderen, det giver ikke bare et grin,
hvilket ikke var det, det i starten skulle, men det var fint,
men vi skulle også gå tilbage og have bladrydderen med,
ellers ville det virke:
"Vent lige lidt, hvor kom den bladrydder fra?"
- Ja. - Det var i hvert fald bekymringen.
Vi gik tilbage til starten, og Carl bruger den så til at rense sin postkasse.
Vi ville tape den fast til bagsiden af huset,
da han først letter, som en slags styreting
- ude af bagdøren. - Ja.
Her er denne smukke sekvens, hvor Carls hus letter,
og man hører... Hele tiden.
Hvilket også er problemet her. Han siger:
"Jeg vil hjælpe Kenneth, selvom du ikke vil!"
På det tidspunkt vil man gerne have lidt munterhed
efter alt det med eventyrbogen.
Nu kommer vi ind i den længe ventede tredje akt,
hvor Carl bliver en action-eventyr helt.
Vi prøvede virkelig...
I animationen arbejdede vi meget med at vise fremskridt i ham.
Så han starter med at være svag, foroverbøjet. Han tager kun små skridt.
- Carl, ikke? - Ja, Carl.
Som filmen udvikler sig, bliver han mere og mere robust.
Og til slut er han Indiana Jones og...
- Han står til sidst rank. - Som enhver actionhelt.
Han gør, hvad han skal for at redde Robert.
Langt mere adræt end han var i starten.
Jeg vil bare sige, at luftskibe er seje.
Ja, at researche om dem var fedt,
for der er nogle fantastiske billeder af Hindenburg
og Graf Zeppelin, og de var omkring 250 meter lange.
- Ja. - Sindssygt store ting.
Og Muntz'... I virkelighed, hvis man måler det,
er det omkring halvanden kilometer langt, hvilket er sygt,
men det ser godt ud, når man ser huset ved siden af.
Der er et par klip, hvor vi lavede det mindre
eller større, præcis som ballonerne,
- som jeg også nævnte tidligere. - Noget af det, jeg kan lide her,
er at bruge hverdagsting på en ny måde,
som for eksempel slangen. Vi har den gamle mands vandslange,
som han bruger til at vande sine planter, og nu er det en entrehage.
Og hans stok, ved hjælp af hans stok.
- Alle de ting får nu... - Gebis.
...en ny betydning for en actionhelt. - Ja, vi lavede...
Bob, du er en stor fortaler for det at lave lister.
Da vi begyndte på filmen, lavede vi en liste
over alle de ting gamle mænd har, og hvordan vi kunne bruge dem
på en action-eventyr måde. Vi havde noget med
et glas piller, som han kyler på jorden,
så Muntz glider.
Han får sit høreapparat til at lave larm, og kaster det som en granat.
- Det er noget andet vi havde. - Ja, hundene hyler og løber væk.
- Det var med længe. - Ja.
Idéen med denne gammelmandskamp var noget, vi ville se,
det med at to fyre udkæmper et slag,
med noget fedt eventyrmusik i baggrunden.
Men de er bare ikke unge længere,
- og deres rygge gør vrøvl. - Ja, ja.
- Det var med i starten. - Det var det.
Og så røg det ud, og så var det med igen.
Vi prøvede at finde en balance
mellem komedie og det seriøse i det.
Hvis man går igennem filmen,
og så bare gør det her til en vittighedsfest uden at tage det seriøst,
så er der en fare for at miste folk.
Så det var en delikat balance.
Men jeg er glad for, at vi til sidst tog alle vittighederne med,
for det gør det virkelig sjovt og specifikt.
Ja, specifikt til de her fyre.
Det kunne ikke være Supermand eller Batman eller lignende,
der gjorde det her. Det er de to.
Vi havde specialdesignet hundene
Alfa, Beta, Gamma og Doggi.
Så vi havde fire heltehunde,
som laver det meste af arbejdet i filmen.
Men så vidste vi, at vi skulle bruge Muntz til at have en hær på 50 hunde,
så i stedet for at lave 50 unikke, individuelle hunde,
lavede vi bare en håndfuld,
og så ændrede vi bare farven og pelsen.
Højden, lemmernes længde.
- Ja, størrelse. - Øjenfarve.
Vi lavede en stor bingoplade
med alle de forskellige hunde, så brugte vi forskellige til hvert klip
og fandt ud af hvilke hunde, der gav det mest varierede billede.
Der var et fantastisk hold af folk,
holdet til større grupper, som tog adfærd
skabt af animatorerne og satte dem ind i disse scener
med op til 30-50 hunde, der løber,
undgår forhindringer og løber op og ned ad ting.
Det var ret vilde ting, de kunne lave
med programmet Massive.
Det er igen et eksempel på teknologien, der sniger sig ind.
Man ville aldrig opdage det.
Det med at tage adfærd og så tilføje det,
automatisk, til en gruppe hunde, man ser det ikke.
Ja, nogle af hundene er faktisk en blanding,
eller nogle af klippene er et mix af denne floks adfærd,
blandet sammen med nogle centrale billeder af heltehundene.
Man kan ikke se forskel i nogle scener.
Jeg ved ikke, hvordan de overlevede nogle af scenerne,
hvor hunde kravler henover andre hunde, da Gamma får bolden.
Det er enormt komplekse klip.
Og scenerne er helt fantastiske.
Her fortsætter gammelmandskampen. Det er fedt, at Muntz starter med
at ødelægge de ting, der betyder noget for ham
- med hans sværd. - Ja.
Det har været der længe,
idéen med at begge deres rygge siger knæk.
Ja, det er også fedt rent symbolsk
for lige at nørde filmskole,
at Muntz bruger et sværd. Han er en rigtig action-eventyr helt.
- Ja. - Carl har bare sin gammelmandsting,
- hans stok og hans gebis. - Ja.
Muntz har i starten fordelen i slaget.
Han har skærfet på.
Han kæmper i bund og grund for Robert.
- Robert, fuglen og Doggi. - Det her får mig til...
Hvorfor skulle Muntz have et håndtag, der får luftskibet til at tilte?
- Det ved jeg ikke. - "Hold poterne fra det håndtag, hunde,
"lige meget hvad." Her kommer det fede 3D-klip.
Det var et fedt øjeblik.
Fortællerfyrene hjalp meget med denne tredje akt.
Vi havde skrevet nogle sjove ting, og gav det til dem,
og de udviklede en masse fede idéer
- til action på det. - Ja.
Det her ville selvfølgelig
næsten være umuligt i virkeligheden,
men det gør det spændende.
Lyssætningen er fantastisk, denne kolde stålgrå farve, når de kravler op,
lægger tryk på, hvor store problemer Carl har.
Det er endnu et eksempel på, ligesom boardene, når Carl kravler op
var det bare lige op. Det var skræmmende nok
at kravle lodret op.
Men da vi havde den rigtige kulisse, indså vi:
"Gondolen er placeret under ballonen."
Han skal kravle næsten på hovedet, hvilket gør det mere skræmmende.
Så det forsøgte vi at udnytte, ved at han gled og lignende.
Der var meget, vi skulle klare her,
Alfas nedtur og Doggi der overtager flokken,
afbrudt af det Carl laver.
Og samtidig hænger Robert herude.
Vi vidste, at de ville slå sig sammen, men at få dem dertil var svært.
Ja, "Krah! Krah! Ruarrrh!" Var selvfølgelig
noget vi lagde op til gennem hele filmen
som Vildmarksspejder-kaldet, og Carl ruller altid med øjnene.
Der var på et tidspunkt en replik, hvor han sagde:
"Jeg har ikke brug for din hjælp," flere gange.
Her til slut, hvor han faktisk spørger, er det meningsfuldt.
Jeg tror, denne sekvens, som den først var,
varede en halv time,
hvilket er sådan, vi normalt arbejder,
og så skærer man alt ned, der enten ikke er vigtigt eller ikke sjovt.
Så ender man forhåbentlig med noget, der er fyldt med fede ting.
I gamle dage,
var der en, der råbte "Egern," til Alfa.
Alfa var i flyene, og hundene fløj efter et rigtigt egern.
- Der var faktisk et egern på... - Ja.
Stakkels egern, der blev jaget af flyene. Så styrtede flyene ned.
Jeg kan lide, den måde Robert her
bliver mere selvsikker på det, han gør.
Han styrer huset,
og han bliver en ægte Vildmarksspejder.
Det er en mærkelig pointe i filmen,
da de først ankommer til tepuierne,
hvor Carl jagter den slange, og næsten mister den.
Men i stedet for at svæve væk, styrter den ned.
Han jagtede også Ellie i huset,
men nu handler det mere om at redde dem, der er i huset.
Ja. Her ved slutningen
eksperimenterede vi igen med mange ting.
Vi vidste, at de elementer, der skulle være med
var, selvfølgelig Muntz,
huset skulle integreres,
for vi havde et par versioner, hvor flyene var involverede,
og huset allerede var væk.
Vi vidste, fuglen skulle være med.
Så vi måtte jonglere med en masse ting,
og hvordan de skulle bruges.
Vi vidste, at vi ville have, at Carl skulle ofre det,
der betød allermest for ham, huset, til slut
for at redde Robert og fuglen.
Men hvordan det skulle foregå,
eksperimenterede vi meget med.
Som sædvanlig fandt vi noget, og arbejdede os tilbage mod det.
Idéen med at alle tog fat i hinanden,
satte vi ind tidligere i filmen som opbygning til det.
Ronnie Del Carmen, tror jeg, fik det frem.
Og så har vi Muntz, der hopper efter dem og misser.
Det var vi i starten ikke tilfredse med,
fordi det føltes som om: "Okay, det har vi set før."
Så vi prøvede mange ting,
en af dem var, at han blev fanget af en klump balloner
og svævede væk. Men det virkede uafsluttende,
at vi måske reddede Muntz til en efterfølger.
Derfor skulle det virke afsluttende, at Muntz virkelig er væk,
og at han ikke vil genere fuglen.
Det var også meget vigtigt for mig at holde huset og Muntz adskilt.
Da Carl kigger ned og ser huset svæve væk,
det er hans sidste farvel. Så hvis Muntz var derinde,
ville det være... For mange ideer, og følelsesmæssigt mere uklart.
Forhåbentlig ved at have ballonerne og snorene der,
gør det det unikt.
Det føltes også symbolsk, at...
Det kommer til at lyde sært, men at Ellie hjalp Carl lidt,
at ballonerne og snorene fangede Muntz.
Det var noget, der kom ud af det,
da han hopper fra huset og bliver fanget af snorene,
det er nærmest som om, at Ellie, som du siger, griber ud
- og hjælper. - Siger: "Hold op med
- "at gøre livet surt for min mand." - Præcis.
Vi kæmpede med mange slutninger her til sidst,
fordi så snart Muntz er væk,
og Carl siger: "Det er jo bare et hus," så slutter filmen.
Der er blevet sluttet en ring. Han ved, at Robert er det vigtigste,
ikke de ting, han har holdt fast ved.
Han holder stadig Ellie i live, men han ser fremad.
- Han ærer hende ved at se fremad. - Ja.
Jeg kan lide at tænke... Hvis man ser på mange af Capras film,
var det sikkert her, han havde afsluttet filmen.
Vi ville have en slutning,
hvor man ser lidt om, hvad der sker med dem.
Jeg ville have Carl til at sige: "Sådan, Clarence!"
- Ja. - Men det måtte jeg ikke for dig.
- Okay, fortsæt. - Tja, vi havde eksperimenteret med
at klippe hans ceremoni ud. Men som Bob siger,
er det her, han får sin livseliksir tilbage,
så med alt det, han har lært, skal han nu tilbage
og vi ser bare, at han nok skal klare den.
Det her Ellie-emblem går helt tilbage til,
det allerførste vi så i filmen.
Det er som om, hun tog det med, og blev ven med ham,
sådan gjorde lille Ellie med Carl, og nu gør han det samme med Robert.
Vi arbejdede hårdt på at lave... Selvom det er en offentlig ceremoni,
gjorde vi alt, inden for layout og lyssætning,
for at gøre det privat mellem de to.
Vi fjerner alle de andre i baggrunden.
Baggrunden bliver gjort simpel, lydene bliver fjernet,
alt sammen for at lægge vægt på,
at der her, midt i en offentlig ting, er et meget privat øjeblik.
Ja, der er håb for fremtiden. De to vil være
- venner resten af livet. - Ja.
Slutningen kom til at fungere på en god måde,
som en almindelig ting. Det er filmens pointe, ikke?
At det, der betyder mest, er de ting,
som ikke virker vigtige på det tidspunkt,
det at sidde på kantstenen og tælle biler,
og så over dem er et kæmpe luftskib.
- På handicappladsen. - Ja, nemlig.
Det giver forhåbentlig et grin.
Igen er slutningen her, lavet med mange forskellige ting,
men det føltes rigtigt, om det så er bogstaveligt eller symbolsk,
at Carl på en eller anden måde endelig har fået huset derhen,
at han endelig har levet det eventyr.
Det har han gjort ved at blive venner med Robert.
Det er perfekt sagt. Det er derfor, det er godt.
Det er symbolet på hans nye venskab.
Jeg forstår det ikke bogstavelig, men
som om han opnåede det, han ville, at han ved at nå ud til Robert,
fik huset til vandfaldet.
Du sagde det bedre.
Jeg havde en idé om at bruge eventyrbogen her,
ikke bare for at vise folk, hvem der lavede filmen,
men også for at gå igennem filmen.
Man ser små glimt og klip
af Carl og Roberts liv i dag,
hvor de er, og hvad de laver.
Det er en måde at give hints til ting,
og så kan publikum selv forestille sig scenerne.
Hvordan var det der, med alle de hvalpe der løb rundt
i Carls hus ved Egely.
Eller hvordan klarede Carl sig som spejderleder? Alt sådan noget.
Med hans sokkeholdere og hans shorts.
- Ja. - Gammelmandsben.
Jeg kan også lide, at billederne følger rulleteksterne,
hvad folk lavede, om det var lys eller animation.
Og så tråden til resten af rulleteksterne.
Vi havde det sjovt, mens vi lavede filmen.
Det var i sandhed et sjovt projekt. For at starte fra begyndelsen,
så føler jeg mig så heldig at have arbejdet sammen med Bob
og have udviklet det sammen.
Det var noget, jeg så frem til hver dag,
at komme på arbejde og arbejde sammen med dig, Bob.
- Det samme her. - Det var sjovt.
Pete, du leder altid efter følelserne og underholdningsværdien i ting,
- og det var bare sjovt. - Ja, og jeg tror...
- Hver dag var sjov. - Vi supplerede hinanden godt,
og Bob har så mange sjove ting.
Jeg tror, størstedelen af alt det sjove i denne film er dig.
Fortællefolkene var gode.
Undskyld, nu går jeg alle afdelingerne igennem
og snakker om, hvor gode de er.
Vi har arbejdet for Pixar i noget tid nu,
og det her er Pixars tiende film.
Folk har forbedret sig
til et punkt, hvor jeg, når filmene kommer ud, tænker:
"Hvordan kan de gøre det bedre?"
Animatorerne er fantastiske, lysfolkene, alle,
designet... Alt er så godt lavet.
Vi er så heldige
at arbejde sammen med så talentfulde folk.
Jeg er enig.
I denne kunne man mærke, at folk syntes om den,
og de syntes om figurerne.
De ville give alt for at få det til at fungere godt.
Filmen var en interessant balance mellem komedie
og nogle ret tunge følelsesmæssige ting, som tab og lignende.
Det endte med, for mig i hvert fald, at begge er vigtige,
at man ikke får ægte komedie uden noget smerte.
Det modsatte gør sig også gældende.
Det handler om kontrast, og det var svært at balancere dem,
men jeg synes, det fungerer godt. Så forhåbentlig kan folk lide det.
Er der andet, du ville...
Tja, det er en lang rejse.
Vi rejste endda til tepuierne,
men hele projektet har været en rejse.
Du ved, jeg har sagt det før, og jeg ved, du har det på sammen måde, Pete,
at når man ser filmene igen,
ser man minder fra den dag.
- Det er som en pose med minder. - Ja.
Man husker, hvornår idéen kom frem, eller hvem der fik det til at fungere,
eller problemerne med det. Til sidst er det en dagbog for mig,
om den vidunderlige rejse, vi var på.
Mange folk spørger: "Hvordan er det for jer at se filmene?"
Som du siger, så ser man nærmest ikke filmen.
- Man ser filmens tilblivelse. - Ja.
Det var det, vi forsøgte med denne kommentar,
at give et indblik i, hvad der skabte filmen.
Jeg tror hovedsageligt, at man skal være åben hen ad vejen.
Man prøver om noget fungerer.
Hvis det ikke gør, så prøver man noget nyt.
Og man viser det til folk, og ser hvad de synes.
Så simpelt er det.
Man prøver at være stædig, og lave det så godt man kan.
Ja, og jeg synes... Vi har måske talt om det tidligere.
Når man ser de succesrige film,
spreder de myten om spontanitet,
at filmen bare er kommet færdig ud af en eller andens hoved.
Virkeligheden er, i hvert fald i vores tilfælde, og sikkert for alle,
at det er en proces. Det er en opdagelsesproces.
Man begynder med noget, man kan lide, som man tror på,
og så fortsætter man med det, og man føjer til det,
og så beskærer man, så der vokser mere frem.
Og så beskærer man det igen. Til sidst virker det forhåbentlig
som om det er kommet færdigt ud af nogens hjerne.
Men sandheden er, at det er en udforskningssproces.
Igen tror jeg det hjalp, at vi kunne lide figurerne.
- Ja. - Vi kan lide Carl,
og vi kan lide Robert og Doggi.
Vi kunne bare lide historien, vi fortalte,
og vi ville have, den skulle fortælles bedst muligt.
- Men tak. - Ja, tak.
- Det var sjovt. Surt at det er slut. - Ja.